A városka kihalt volt és csendesen bóbiskolt a déli órákban. Csak egy hosszú, fekete hajú lány álldogált a kalapos üzlet előtt, és sóvárogva
nézte a kirakatban azt a különös kalapot, amit nap mint nap megcsodált. Ez a
kalap különb volt az összes többinél, mert nem virágok, tollak és szalagok
díszítették, hanem egy város makettje, amit egy fa rozsdavörös lombja árnyékolt
be.
Alejandra, mert így hívták a szép leányt, mindig heves
szívdobogást kapott, ahányszor csak megpillantotta a kalapon lévő városkát. Úgy
érezte, hogy már látta valahol. Szinte érezte a házakból áradó ételek szagát, a
lekaszált fű, a citrom és olajfák illatát, simogatta arcát a szélmalom forgó
lapátjainak a szele és hallotta a
toronyból áradó szívmelengető harangszót, ami könnyeket csalt a szemébe.
Egyszer pedig, amikor sokáig bámulta az egyik
ház ablakát, mintha az apja arcát látta volna egy pillanatra. De hát hogy
lehet ez, hiszen neki nincsenek szülei, ő talált gyerek. A jószívű Maria
asszony nevelte fel, aki egy reggel a kertjében bukkant rá: egy narancsfa alatt
ült, keservesen sírt és nem tudta, hogyan került oda. Maria asszony szerint
három éves lehetett. Hetekig nem beszélt. A
nyakában aranyláncocska volt medállal, abba volt bevésve az Alejandra név,
arról nevezték el. Sajnos már a nevelőanyja sem él.
– Istenem – sóhajtotta –, csak ne lenne olyan drága ez a
kalap. Legalább egy évi keresetembe kerül – suttogta éppen, amikor mellé lépett
egy fehér szakállas úr. – Már régóta figyellek, leányom. Ugye nagyon szeretnéd
megvenni ezt a kalapot?
![]() |
Wichy Gomez, spanyol művész alkotása |
– Igen, uram, de nincs rá pénzem.
– Akkor én
megveszem neked – mondta kedvesen az ember.
– Nem
fogadhatom el, mert szegény vagyok, nem tudnám visszafizetni a pénzt.
– Nem is
kell – mondta az öreg, és bevezette a lányt boltba.
Az eladó
bevette a kirakatból a kalapot, és a lány fejére tette. A lány a tükör elé
lépett.
– Mintha
csak nekem tervezték volna! – kiáltott fel, – és nem győzött gyönyörködni
magában.
– Nahát –
örvendezett a boltos –, ezt a kalapot már sokan felpróbálták, de eddig még senkinek
nem illett a fejére. Az egyiknek kicsi volt, a másiknak nagy, a harmadiknak
súlyos, a negyediket szúrta és így tovább.
Amikor
kiléptek az üzletből, a szakállas öregúr kivett a zsebéből egy nagy ezüst
kulcsot, a lány kezébe nyomta, és így szólt:
– Pár napja álmot láttam. Egy galamb szállt az
ablakpárkányomra, és a csőréből egy selyem erszényt ejtett a muskátlis
cserepembe. – Jól figyelj, ember – mondta asszonyi hangon. – Ebben a kis
zacskóban találsz két aranypénzt és egy ezüst kulcsot. Ezeket vedd magadhoz, menj pontosan két órára
a belvárosba, a főtér sarkán egy kalapos üzlet áll. A kirakatban van egy kalap,
amin egy városka makettje díszeleg. Azelőtt a kirakat előtt minden nap,
pontosan délután két órakor megáll egy hosszú, fekete hajú lány, és sóvárogva
nézi a kalapot. Arra kérlek, vedd meg neki az aranypénzen azt a kalapot, majd add
át az ezüst kulcsot a lánynak és kérd meg, találja meg a templomkaput, aminek a
kulcs zárjába illik, nyissa ki azt a kaput, menjen fel a toronyba, és húzza meg
háromszor a harangot. Ha mindezt megteszed, akkor egy éven át, minden héten egy
aranypénzt fogsz találni a cserépben, mondta végül az álombeli galamb. Reggel
csodálkozva láttam, hogy a muskátlis cserépben egy selyem zacskó van két
aranypénzzel és az ezüst kulccsal. Megtettem, amire a galamb kért. Most rajtad a sor. Járj szerencsével –
mondta az öreg, és elballagott.
A lány
meghökkenve álldogált még egy darabig, zsebre tette a kulcsot, és kisétált a
város szélére a folyóhoz. Leült a partján, hogy elgondolkodjon a történeten, és
élvezze a madarak csicsergését, a nap melegét, a csillogó víztükröt.
Meg-megérintette a kalapot a fején, és boldogság járta át.
Hirtelen szél kerekedett, lekapta a kalapot a fejéről és
sodorni kezdte. Alejandra felugrott és a kalap után vetette magát, de az egyre
csak gurult, repült, mind távolabb és távolabb ért, míg végül elmaradt mögötte
a város. A lány ismeretlen vidéken találta magát, ahol egy óriási, vörös lombú
fa meredezett az ég felé, a szél egyenesen a fa tetejére repítette a kalapot.
A lány mászni kezdett a fára a kalap után. Csak mászott, mászott, lehorzsolta a
karját, sebes lett a tenyere, a lába, de nem állt meg. Aztán egyszerre
észrevette, hogy már nem is ágak, hanem egy rét van a talpa alatt, és lekaszált
fű, citrom- és olajfa illatát érezte. A távoli dombon egy városka házai
látszottak. A lány szíve nagyot dobbant. Ivott a patakból, és sietve indult a
házak felé, nemsokára oda is ért a város kapujába. Elcsodálkozott, mert a domb
az ő kalapjának mása volt, a kalapon magasodó város pedig a díszének utánzata. A városban ősz volt. A fákon rozsdás
levelek suttogtak. A levelek alatt házak bóbiskoltak. A házakban csend,
ablakszemeikben homály ült.
Alejandra
benyitott az egyik épületbe, majd a másikba, a harmadikba, és megdöbbenve
látta, hogy az emberek viasz bábukká válva, mozdulatlanul merednek maguk elé.
Az egyik állva, a másik ülve, a harmadik épp az asztalnál vagy az ágyban.
Valami gonosz varázslat történt itt, gondolta és ijedten szaladt a
templom felé, hogy imádkozzon, és Isten segítségét kérje. Igen ám, de a
templom kapuja zárva volt. Hiába rángatta a kilincset, nem nyílt az ajtó.
Eszébe jutott az öregúr és a nagy ezüst kulcs, amit tőle kapott. Elővette a zsebéből a
kulcsot, és beillesztette a zárba, mely nagyot
csikordult, és abban a pillanatban kitárult a kapu. A lány
megragadta a harangkötelet, háromszor meghúzta a harangot,
ami először halkan, majd nagy erővel zendült meg, és olyan csodálatos
hangot röpített a légbe, hogy a lány sírva fakadt, ebben a pillanatban a galambok kirepültek az
ablakon, a viaszemberek pedig életre keltek. A szélmalom lapátjai újra forogni
kezdtek. Az emberek a templom köré gyűltek, és felintegettek neki. Alejandra leszaladt
az utcára és megállt előttük. A tömegből kilépett egy idős férfi, és odament a
lányhoz.
– A
kormányzó vagyok és köszönetemet fejezem ki, amiért megmentetted a várost az
átoktól.
– Mi történt itt, ki tette ezt veletek? – kérdezte
Alejandra. – Városunknak, amint magad is láthattad a toronyból,
kristályforrásai, zöld legelői, narancsligetei, folyói, kéklő tengere, hegyei
vannak. Polgárai egykor szorgosak, becsületesek, istenfélő emberek voltak.
Békében, bőségben és szeretetben éltek, noha körülöttük háborúk dúltak és ember
embernek ellensége volt. A gonosz megirigyelte e békességet és vitéznek álcázva
magát eljött ide. Telebeszélte az emberek fejét gonosz dolgokkal. Képes volt
egyetlen tekintetével megölni az emberek szívében a jóságot. Kapzsiságot,
gyűlöletet, lázadást szított bennük. Ezt látva, felmentem a toronyba és
megkondítottam háromszor a harangot, aminek csodálatos erejű hangját hallva
megbékéltek az emberek. Ekkor a gonosz mérgében elrabolta a kislányomat és
utasított, hogy támadjam meg seregünkkel a szomszéd országot és annak kincseit
szerezzük meg, különben nem látom viszont a gyermekem. De én megtagadtam az
engedelmességet. Arra gondoltam, majd megint megkondítom a harangot, és minden
rendbe jön. Csakhogy a gonosz vitéz a templomkaput bezárta, a kulcsot ezer
mérföldre hajította, a gyermekemet pedig egy léggömb kosarában szélnek
eresztette. Sírtam, könyörögtem, de hiába. Ekkor elhatároztam, hogy saját kezűleg
végezek a gonosszal. Tudtam, pontosan a szíve közepét kell átszúrnom, hogy
elpusztuljon. Kihallgatásért esedeztem hát a vitézhez, mikor kegyesen fogadott,
szíven szúrtam. Amikor összeroskadt, utolsó szavaival megátkozta a városom.
Átkát pedig csak a harang háromszoros megkondítása oldhatta fel.
Ahogy a vitéz kilehelte gonosz lelkét, köd ült a házakra,
hamarosan viaszszoborrá vált minden élőlény.
– Ez a mi történetünk – mondta a kormányzó, de nem tudta
levenni a szemét a lány nyakában függő aranyláncról. – Kérlek, engedd, hogy
megnézzem a medálodat, mert nagyon ismerősnek tűnik. Az én gyönyörű
kislányomnak, Alejandrának, akit elrabolt a gonosz, ugyanilyen láncocskája volt.
Tőlem kapta a harmadik születésnapjára, és a medálba bele volt vésve a neve.
Istenem, már tizenöt éve nem láttam őt. Az édesanyja bele is pusztult a
bánatba.
– Én is Alejandra vagyok, és a medálomba is ez a név van
bevésve – mondta csodálkozva a lány. – Egy asszony talált rám a kertjében tizenöt
éve, és ő nevelt fel.
– Gyermekem! – kiáltotta a kormányzó, és sírva ölelte
magához a lányt.
Az emberek nagy mulatságot csaptak örömükben. Ettek, ittak,
énekeltek, táncoltak. Aztán élték tovább mindennapi életüket békességben,
tudva, hogy történjék bármi, a harangszó mindig elűzi majd a rosszat.
S hogy mi lett
a lánnyal?
Ő éppen itt
ül az íróasztalnál, fején egy csodás kalappal, és ezt a történetet írja nektek.
Ágica! Ismét elbűvöltél !
VálaszTörlésKöszönöm.
TörlésKöszönöm Ágikám . Nagyon tetszik !
TörlésIgazán csodás mese Tóthágis stílusban, jól szórakoztam!
VálaszTörlésKöszönöm Csabi.
TörlésGratulálok.
VálaszTörlésKöszönöm és örülök, hogy tetszik.
VálaszTörlés"Olyan jó néha angyalt lesni, s angyalt lesve a csillagok közt Isten szekerét megkeresni. Ünneplőben elébe menni, mesék tavában megferedni s a mesék tavában elmerülve ezt a világot szebbé tenni."
VálaszTörlésWass Albert,,,,, szép mese, köszönöm
Én is köszönöm az idézetet és hozzászólást.
TörlésÁgikám!
VálaszTörlésNagyon jó a mese. Gratulálok!
Ágicám!
VálaszTörlésEzzel a mesével kapcsolatosan már egyszer írtam neked véleményt . A fordulatos meseszövés nagyon elbűvölt. A mese alakjai elbűvölőek. Akár igaz történet is lehetne. Szerintem nem tótágis stílus, csak a fantázia gazdagsága utal arra, hogy Te írtad. Már amikor először elolvastam, akkor is magával ragadott. Másodszor még inkább, és arra gondoltam, hogy egy jó dramaturg micsoda színdarabot alkothatna belőle. Nem akarsz a saját dramaturgod lenni? Puszillak:Icu
Jó ötlet, köszönöm.
VálaszTörlés