![]() |
Benedek Elek |
![]() |
Majoros Nóra |
Mikor volt, mikor nem volt, − volt a világ közepében egy csudálatos almafa, amelyik egy szem almát termett minden évben, de az olyan mosolygós volt, hogy úgysem hiszitek. Annak a csudálatos almafának a gyökere alatt volt egy aranydió. Az aranydióban volt egy mazsola. Abban a mazsolában volt egy akkora kacsalábon forgó palota, mint ide az üveghegy meg vissza. A palotában egy király s egy királyné lakott. Szerették egymást, a népük is szerette őket, hanem gyermekük nem volt egy sem.
−
Nem fogok én itt búslakodni magamban, inkább elmegyek háborúzni.
Avval
elment háborúzni.
Búslakodott
a királyné naphosszat, aztán gondolt egyet ő is:
−
Elmegyek, és addig vissza se jövök, amíg a férjem háborúzik.
Bocskort
húzott, hamuba sült pogácsát tett a zsebeibe, felment a palota hetvenhetedik
tornyába, kimászott a torony legtetejére, kihámozta az eget, aztán kimászott a
mazsolán.
− Hej, hóhahó,
ez egy mazsola – gondolta, azzal zsebre tette a mazsolát.
Ott találta
magát az aranydióban. Kemény volt a dióég, hiába kaparta, ütötte, egy
morzsányit sem nyílt. Búslakodott hát tovább, mi mást tehetett volna, azt meg
már úgyis megszokta.
Egyszer csak
kapirászást hall, s amint felnéz a búslakodásból, meglát egy kisegeret.
Adott neki egy hamuba sült pogácsát.
− No, te
jószívű királyné, jó tett helyébe jót várj, kívánhatsz tőlem egyet.
− Hiábavaló az
kisegér, úgysem tudsz rajtam segíteni. Ki szeretnék jutni innen, de olyan
kemény ez a fal, nem tudom kinyitni.
− Hiábavaló?
Nézz csak ide, királyné!
Azzal láss
csodát, a kisegér egy szempillantás alatt kirágta a dió falát, a királyné meg
kimászott.
− Hej, hóhahó,
ez egy dió – gondolta, azzal zsebre tette a diót.
Ott találta
magát a hideg földben, az almafa gyökere alatt. Nehéz volt a gyökérég, hiába
fészkalódott, sehogy sem tudta kiszabadítani magát. Búslakodott hát tovább, azt
már úgyis megszokta.
Megint csak
kapirászást hall, hát uramfia, ott a kisegér. A királyné adott neki egy hamuba
sült pogácsát.
− No, te
jószívű királyné, kívánhatsz még egyet.
− Szeretnék
innen kiszabadulni – felelte a királyné.
Láss csodát,
a kisegér egy szempillantás alatt átrágta magát a gyökéren, és kint termett az almafa
alatt. A királyné meg utána.
− Hej, hóhahó,
egy almafa – gondolta a királyné, leszakította azt az egy szem mosolygós almát,
de nem volt szíve megenni, annyira szépen mosolygott.
Ment,
mendegélt a királyné, amíg el nem kopott a bocskora talpa. Ahogy így mendegél,
egyszer csak szembe jön vele egy macska, a szájában a kisegér. No, kapja magát
a királyné, leveszi a talp nélküli bocskorát, jól elnáspángolja vele a macskát,
és kiszabadítja a szájából a kisegeret. Hálálkodott a kisegér, hogy így, meg
úgy, megmentette a királyné az életét.
− No, te
jószívű királyné, most én ajándékozlak meg valamivel. Itt van ez a szál
bajuszom. Menj vissza a te országodba, ott forgasd meg ezt a bajuszt a fejed
fölött háromszor, és meglásd, csodálatos dolog fog történni. Akkor aztán bontsd
fel az almát, és meglásd, még csodálatosabb dolog fog történni
Megfogadta a
királyné a jótanácsot. Visszament az almafához, és bebújt a gyökere alá. Ott
elővette az aranydiót, és bebújt az egérkaparta lyukon. A sötétben kitapogatta
a mazsolán a rést, és ott találta magát az országában. De jaj, bárcsak ne jött
volna vissza! Kardcsörgés és keserves kiáltozás hallatszott mindenütt, annyira
előrejöttek a király ellenségei. Már a kacsalábon forgó palota kapuját
döngették.
Nem habozott
sokáig a királyné, elővette a kisegér bajuszát, megforgatta háromszor a feje
fölött. Lett belőle olyan csuda kard, hogy elagyabugyálta az egész ellenséget.
A királyné nyakába borult a király, és szentül megfogadta, hogy ő bizony soha
többet nem megy háborúzni. Akkor aztán felbontották az almát, és uramfia,
előperdült belőle egy szépséges szép királyfi, szakasztott mint a király meg a
királyné.
Mondjam, ne
mondjam, hogy ebből a királyfiból lett a legmosolygósabb király az egész világon, úgysem
hiszitek. Ha meg nem hiszitek, hát nem mondom, járjatok utána magatok.
Nincsenek megjegyzések:
Megjegyzés küldése